\documentstyle[12pt,a4]{article}
\frenchspacing
\language = \swedish

\begin{document}

\title{Universitetet och tekniska lekstugan --- Lysator}

\author{Lars Aronsson \& Mikael Cardell\\Datorföreningen
Lysator\\Linköpings Universitet}

\date{1994-10-06}

\maketitle

\section*{Inledning}

Datorföreningen Lysator vid Linköpings Universitet är värd ett eget
kapitel i den östgötska datorhistorien. Visserligen ger delaktighet i
föreningen inga formella akademiska meriter, ibland snarare tvärtom,
men där bedrivs ändå något som kan liknas vid forskning. Föreningens
direkta ekonomiska betydelse för länet är förvisso också ringa, men
många studenter har varit lysiter under sin studietid och en del har
sökt sig till Linköpings Universitet efter att först hört talas om
föreningen. I vissa kretsar, både inom och utom Sverige, är Lysator
mer känt än både universitetet och staden Linköping. I den här essän
har vi försökt beskriva några aspekter av föreningen, som vi tror kan
vara intressanta för en bredare allmänhet.

Paralleller till Lysator finns vid andra nordiska universitet och
högskolor. Även i USA, där historien runt modelljärnvägsklubben vid
Massachusetts Institute of Technology är den mest väldokumenterade,
finns liknande föreningar med olika inriktningar. I grunden bygger
Lysator på samma id\'eer som dessa. Ordet hack, ett tekniskt avancerat
hembygge, är centralt inom föreningen liksom vördnaden för hackare,
personer som förmår åstadkomma vackra hack. Datorbrottslingar med
telefonmodem, som i pressen ofta kallas hackare eller hackers,
föredrar vi här att beskriva med andra termer.

\section*{Lysators historia}

Datorföreningen Lysator vid Linköpings universitet grundades 1973,
först som en del av Y-linjen (teknisk fysik och elektroteknik), senare
allt mer självständig. De första entusiasterna, tekniska högskolans
allra första sistaårsstudenter, samlades runt en utrangerad Datasaab
D21 som företaget SAAB-SCANIA donerade.\footnote{Det var den enhet som
senare förvandlas till det fristående företaget Datasaab som donerade
enligt de gåvobrev som finns bevarade i Lysators pärmar.}
Datateknikens snabba utveckling har sedan fortsatt att trygga
föreningens försörjning av fem till femton år gamla utrangerade
datamaskiner. Universitetet har stått för lokaler och medlemmarna för
frivilligt arbete.

Tillgången till en egen datamaskin var inte självklar under
1970-talet. Ambitiösa studenter som ville lägga ner sin själ i att
förstå framtidstekniken var hänvisade till Lysators D21. Redan 1975
hade emellertid föreningens medlemmar konstruerat sin egen
hemdatorbyggsats, LYS-16, som såldes genom postorder över hela
Sverige. LYS-16 hade naturligtvis kunnat utvecklas även om inte SAAB
först hade donerat sin D21, men denna dator och Lysators
föreningslokal verkar ha varit den naturliga träffpunkten för de
personer som kom att leda utvecklingen av denna första svenska
hemdator.

Lysators D21 följdes av andra, mer kraftfulla, donerade modeller. En
viktig del av föreningen, när väl datorerna fungerade, var att
utveckla nya program. Ett sådant var äventyrsspelet {\it Asgård}, som
innefattade många tekniskt avancerade id\'eer och resulterade i minst
ett examensarbete. I början av 1980-talet förde Lysator en tynande
tillvaro även om ryktet levde vidare. De gamla maskinerna fanns kvar
och utgjorde den naturliga samlingspunkten för nytillkomna
datorintresserade studenter, som så småningom återupplivade
föreningen.

Även under 1980-talet gjordes försök att konstruera egna datorer, men
de stupade på att datatekniken för hårdvara blivit allt för
industrialiserad och inte längre passade för hembyggen. Inom mjukvara
har hemmabyggare emellertid fortfarande goda chanser att konkurrera
med industriella produkter. Om Lysators verksamhet under 1970-talet
bestod i att aktiva medlemmar utvecklade hårdvara för passivare
medlemmar som ''bara'' programmerade, har de senare åren kännetecknats
av att aktiva medlemmar utvecklar programvara för passivare medlemmar
som ''bara'' använder programmen.

Medan föreningens verksamhet på 1970-talet drevs av den begränsade
tillgången på datorer, har den på senare tid drivits av underskottet
på nätverk för datakommunikation --- de flesta datortillämpningar vid
dagens Lysator bygger nämligen på kommunikation. Telekonferenssystemet
LysKOM är det mest lysande exemplet, men informationssystemen Gopher
och World Wide Web samt äventyrsspelen NannyMUD, BSXMUD och SvenskMUD
skulle inte heller kunna existera utan fungerande datanät. LysKOM, en
WWW-server och en fristående LPC-kompilator för LPMUD är utvecklade av
Lysators medlemmar. De andra systemen som används är färdiga
program\footnote{LPMUD kommer till exempel från Chalmers
Dataförening.} som tagits i bruk och fyllts med datainnehåll av
medlemmarna. Naturligtvis finns även elektronisk post hos Lysator, men
det finns ju numera överallt.

Det senaste och hetaste lysatorprojektet är RydNet. Lysator har, med
bostadsbolagets Stångåstadens tillstånd, dragit kablar mellan husen i
bostadsområdet Ryd där de flesta studenter finns samlade. En
mikrovågslänk förbinder detta nätverk med föreningens maskiner på
universitetsområdet. De första 40 entusiasterna har redan hunnit få
tillgång till ett fullt modernt datanät hemma i sina studentrum och
nätet växer hela tiden. RydNet invigdes alldeles nyligen officiellt av
utbildningsminister Per Unckel i universitets rektor Sven Erlanders
närvaro.

\section*{Lysators speciella förutsättningar}

Även om {\it Asgård\/} och LYS-16 resulterat i examensarbeten, så har
nog de flesta timmarna som medlemmarna lagt ner i frivilligt arbete
inom Lysator varit timmar som egentligen borde lagts ner på studier.
Allt detta frivilliga arbete av medlemmar som inte stannar inom
föreningen mer än ett par år gör Lysator till en mycket märklig
förening.

När man först anländer i lokalen som neofyt känner man sig måhända
mycket bortkommen bland alla stora maskiner, öppna terminaler och
kunniga hackare. Denna känsla endast förhöjdes under den tid Lysator
höll till i skyddsrummen under universitetet, då verksamheten var {\it
verkligt\/} underjordisk.

I denna märkliga miljö kan en speciell form av utbildning sägas äga
rum. I början gör man kanske de mest pinsamma misstag om man inte har
tidigare erfarenhet av föreningens maskintyper och operativsystem.
Alla novisens frågor besvaras med vresiga ''RTFM!''.\footnote{RTFM
står för den engelska frasen ''Read The Fucking Manual''.}

Under denna tid infaller vanligen den blivande hackarens larvstadium.
Denna term från hackeriskan\footnote{Hackeriskan är hackarnas eget
språk, med mängder av slangtermer. Språket är karaktäristiskt i det
att det finns många språkskämt och medvetna språkliga
generaliseringar.} innebär att hackaren inte har tid med något annat
än att sätta sig in i systemet och att hen\footnote{Könsneutralt
pronomen. Ytterligare svensk hackeriska. Alternativa stavningar är
''h?n'' och ''hän''. Möjligen inlånat från finskan.} negligerar sådana
sekundära ting som föda, sömn och allmän hygien.

Även garvade hackare kan infalla i larvstadium när det gäller att
snabbt sätta sig in i ett nytt system, nytt programmeringsspråk eller
vad det nu kan vara. Emellertid används oftast termen för att beteckna
det stadium hackarnovisen befinner sig i innan hen förvandlas till
verklig hackare.

Efter att novisen kommit in i larvstadiet och faktiskt visat att hen
är genuint intresserad, utvecklas ofta en form av lärlingsskap till en
annan, mer kunnig, hackare. Denne tar sig före att visa novisen runt,
peka på rätt litteratur, rätt källkod och så vidare.

För att vinna förtroende från andra hackare är det sedan upp till
denne novis att hacka och dela med sig av det hen presterar. Är det
bra och kommer att användas av andra så höjs den nyblivne hackarens
anseende. Kunniga och breda, i betydelsen mångkunniga, personer
uppskattas alltid i hackarkretsar. Meritokrati? Javisst. Se emellertid
avsnittet om ''hackokrati'' nedan.

I Lysator, och de andra svenska universitetsdatorföreningarna, finns
den internationella hackarkulturen bäst representerad i Sverige. Dessa
föreningar innefattar i sig själva dels en alternativ datorutbildning
och utgör dels en egen subkultur --- svensk hackerdom.\footnote{Jfr
''kristen{\it dom}.''}

Hackaren kan också sägas tillhöra en special personlighetstyp. Eric S.
Raymond (ESR), redaktör för den moderna {\it
Jargongfilen},\footnote{Även känd som {\it The New Hacker's
Dictionary\/} när den publiceras på döda träd.} har företagit en liten
undersökning på USENET och ställt samman detta:

\begin{quote}

  The most obvious common `personality' characteristics of hackers are
  high intelligence, consuming curiosity, and facility with intellectual
  abstractions. Also, most hackers are `neophiles', stimulated by and
  appreciative of novelty (especially intellectual novelty). Most are
  also relatively individualistic and anti-conformist.

\end{quote}

\noindent (Raymond 91:418)\\

\noindent Detta är emellertid inte allt. I kapitlet A Portrait of J.
Random Hacker i {\it Jargongfilen\/} står det att läsa om hur en typisk
hackare ser ut, på ett mycket skämtsamt sätt. ESR har dock vidtagit
ganska omfattande undersökningar på nätet för att kunna sammanställa
dessa generaliseringar, även om allt är gjort med glimten i ögat. Här
är ett exempel på hackarens klädsel:

\begin{quote}

Casual, vaguely post-hippie; T-shirts, jeans, running shoes,
Birk-enstocks (or bare feet).  Long hair, beards, and moustaches are
common.  High incidence of tie-dye and intellectual or humorous `slogan'
T-shirts (only rarely computer related; that would be too obvious).

A substantial minority prefers `outdoorsy' clothing --- hiking boots
(``in case a mountain should suddenly spring up in the machine room'',
as one famous parody put it), khakis, lumberjack or chamois shirts,
and the like.

\noindent /.../

Hackers dress for comfort, function, and minimal maintenance hassles
rather than for appearance (some, perhaps unfortunately, take this to
extremes and neglect personal hygiene).  They have a very low tolerance
of suits and other `business' attire; in fact, it is not uncommon for
hackers to quit a job rather than conform to a dress code.

\end{quote}

\noindent Då hackerdom är ett internationellt fenomen stämmer
beskrivningarna i {\it Jargongfilen\/} också ganska bra på svenska
förhållanden, utom möjligen på en punkt --- språket. Självklart tar
inte den amerikanska {\it Jargonfilen\/} upp de svenska hackeriska
utrycken. Av den anledningen finns det faktiskt en svensk variant som
cirkulerar i svensk hackerdom. En del av den har faktiskt också
publicerats, tillsammans med en översättning av en mycket gammal
version av {\it Jargonfilen}, under namnet {\it Uppslagsbok för
datafreakar}.

\section*{Om korta medlemskap och idealism}

Tjugo år är en hög ålder för en institution i databranschen, och
åldern placerar Lysator i samma klass som själva universitetet, mitt
emellan Datasaab/Facit och senare års avknoppningsföretag. Emellertid
består Lysators medlemmar av datorintresserade studenter och ett
normalt medlemskap varar bara tre eller fyra år. Föreningen genomgår
därför en ständig föryngring --- att bygga visdom på erfarenhet är
synnerligen svårt i en sådan organisation. Visserligen finns enstaka
överliggare som genom sina tioåriga medlemskap garanterat ett visst
kollektivt minne, men huvudsakligen har föreningen varit hänvisad till
andra sätt att bevara kunskap över tiden, än genom personlig
kontinuitet.

En del av de som tidigare varit medlemmar hamnar till slut på en
position på universitetet och har då brutit med föreningen för länge
sedan, även om de inte är avogt inställda mot den och dess nutida
medlemmar. Genom dessa gamla medlemmar kan en viss del av Lysators
historia bevaras kvar i form av berättelser och något som närmast
liknar legender. Bra exempel är de asar som fortfarande finns kvar i
Linköping från Lysators asatid då utvecklingen av {\it Asgård\/} var det
främsta projektet. Loke, och möjigen någon mer, finns fortfarande kvar
i föreningens närhet.\footnote{Asar kallas alltså dessa ärevördiga
gamla hackare eftersom de tog namn efter vikingarnas asagudar.}

Ett annat särdrag för Lysator är den ständiga bristen på pengar.
Datorföretag finner avsättning för sina produkter och universitetet
har sin del av den statliga budgeten. Lysators enda pålitliga
penninginkomster är medlemsavgifterna, men de största tillgångarna är
medlemmarnas frivilliga arbete och donatorernas goda vilja.

I Lysators fall rör det sig mer om en avsaknad av penningekonomi än om
brist på pengar. Det finns förvisso inga större pengar i föreningen,
men det behövs inte heller alltid. Det går att åstadkomma mycket utan
pengar. Detta betyder dock inte att Lysators medlemmar är kommunister
eller socialister i större utsträckning än andra svenskar.

Under en kort period i mitten av 1970-talet hade föreningen en stor
ekonomisk omsättning genom försäljningen av byggsatsen LYS-16, men
vinstmarginalen var blygsamma tre procent och det mesta arbetet
oavlönat.

Just detta oavlönade arbete för föreningen är det som utmärker lysiter
och hackare i stort; de sitter i lokalen för att deras största
intresse är datorer, och Lysator ger dem tillgång till datorer och
nätverk. Det faller sig då naturligt, i denna fria miljö, att alla
skall ha del av det man gör. Framställer någon ett nytt program så är
det självklart att alla andra som kan dra nytta av det också skall ha
tillgång till det. Tycker de andra sedan att hacket är dåligt eller
kan göras bättre, så är det upp till dem att göra något åt saken.

\section*{Hackokrati}

Det vanligaste misstaget som nya medlemmar i Lysator gör är att begära
tjänster av föreningens styrelse eller funktionärer. På McDonalds går
man fram till en disk och betalar, och då har man rätt att förvänta
sig en hamburgare.  Många nya studenter verkar betrakta även
universitetet på detta sätt; mer som en serviceinrättning än som ett
ställe där man kan söka kunskap. Även om universitetet i stor
utsträckning går studenterna till mötes i detta, finns motsvarigheten
inte inom Lysator.

Eftersom Lysator saknar pengar till löner, finns inget utom
självtillfredsställelsen som driver en funktionär att sköta sin
syssla. Att så mycket ändå blir gjort måste rimligen betyda att
självtillfredsställelsen av fungerande datateknik inte är liten. Nya
projekt startas kontinuerligt på individuellt initiativ. Bara sådana
id\'eer som förmår att engagera kan vinna anklang, när själva arbetet
är sin enda belöning.

När ett projekt är av sådan vikt för föreningen att styrelsen
engagerar sig, kan styrelsen inte påverka utformningen, eftersom detta
riskerar att dämpa funktionärernas lust. Styrelsen kan bestämma att
ett projekt bör drivas, men inte hur det bör drivas. Denna princip,
att den som gör något bestämmer hur det ska göras, har inom föreningen
fått sitt eget namn: hackokrati.

\section*{Slutsatser}

Lysator är resultatet av tjugo års frivilligt, oavlönat arbete av
studenter som var och en, med få undantag, deltagit fyra år eller
färre, och som innerst inne vetat att de i första hand borde ägna sig
åt sina studier. Att bygga en organisation på sådana förutsättningar
är rent vansinne, som endast övervinns av medlemmarnas lust till
datatekniken. Lysators historia är ett pärlband av fristående projekt
som binds samman enbart av föreningens namn, dess lokal och dess
utrustning. Föreningen fungerar huvudsakligen som en träffpunkt för
likasinnade.

Hur föreningen fungerade för tio eller tjugo år sedan vet ingen av de
nu aktiva. Det enda som är känt är att den fanns då och hur den
fungerar i dag. Inom Lysator finns både den snabbt utvecklande
datatekniken och den snabbt föryngrande studentföreningen. Där finns
samtidigt den dyra datatekniken och det id\'eella arbetet. En speciell
kultur har vuxit fram för att hålla allt samman, baserad på jämställda
individers samverkan och ömsesidiga respekt.

\section*{Litteratur}

\begin{list}{}{}

\item Levy, Steven. 1984. {\it Hackers: Heroes of the Computer
Revolution}, Anchor Press/Doubleday, Garden City, NY, USA.

\item Raymond, Eric S. (red) 1991. {\it The New Hacker's Dictionary},
MIT Press, Cambridge, MA, USA.

\item Steele, Guy Jr. ? {\it Uppslagsbok för datafreakar}, Tid, Sverige.

\end{list}

\end{document}
